La història comença amb un home en un llit de l’hospital després d’haver patit un ictus i amb una dona i una filla que se’l miren amb sentiments ambigus, des de la pena, la tristesa i el dolor. Un pare que ha estat bona persona, estimat i reconegut pels de fora però que ha fet estralls a dins de casa, ell i la beguda que l’ha acompanyat durant anys. Aquesta és la història del pare de l’autora, narrada després de la seva mort perquè hi ha sentiments que només es poden pair si s’escriuen.
“Es va haver de morir perquè jo el pogués estimar, perquè alliberés l’amor que sentia per ell, perquè, un cop mort, no em trairia.”
![](http://www.garbuix.com/wp-content/uploads/2024/07/Materials-de-construccio-DEF-203x300.jpg)
La família d’Eider Rodríguez regentava una botiga de materials de construcció on treballava part de la família. Aquests materials de construcció són els que permeten a l’autora reconstruir el seu passat i la seva educació emocional. No és fàcil ser una nena amb un pare que beu i que tothom ho sàpiga, avergonyir-se del progenitor en plena adolescència i no entendre perquè la mare ho permet. És al cap dels anys que Rodríguez pot escriure sobre el pare i agrair-li tot, a la mare. La novel·la es debat tota l’estona entre la compassió i la ràbia, l’estima i el ressentiment. Rodríguez construeix una novel·la aspra i plena de tendresa alhora, fa un recorregut vital pels estius, les festes del poble, les vacances lluny del País Basc (l’únic moment on el pare deixava de beure), i de fons la història d’un país. Són els anys de violència, d’assenyalar amb pintades i de les morts. Són els anys d’estimar una llengua, la dels avis, que ha permès a Eider Rodríguez escriure la seva història des d’un lloc desconegut pels pares i explicar-se així la vida d’una família, la seva.
Materials de construcció és una novel·la plena de frases per emmarcar i per recordar-nos les grans contradiccions de la vida, la protagonista hauria preferit un pare a qui pogués retreure coses més grosses i poder-lo odiar profundament, però tenia un pare malalt i bona persona.
Em sembla d’una bellesa extrema aquest exercici literari que ha permès posar distància a l’autora i fer una carta d’amor a un pare, imperfecte i alcohòlic, però el seu.
El dibuix de la coberta és d’Arrate Rodríguez, germana de l’autora i que també apareix al llibre.
Fe Fernández i Villaret
L’Espolsada Llibres